-Jag älskar The Met så mycket. -Det är en av mina barns favoritplatser…
-Mmhm. -…i New York.
Charlotte och Aidan kunde inte komma över
att det finns uråldriga språk som inte längre existerar.
Och jag minns att jag fascinerades av samma sak,
-som jag lärde mig i fjärde klass. -Den lärdomen minns jag inte.
Det är så vackert. Titta.
Jösses.
Diana, jaktens gudinna.
Närhelst man är på denna fantastiska plats tänker man på historien
och man tänker på dem som vågar kliva fram och låta sin röst höras.
Jag hoppas att vi genom att prata med och framhäva dessa kvinnor,
bidrar till att fler ser vad det innebär att kliva fram.
Fler människor kan se hur man, oavsett vem man är, kan säga sin mening.
Och det älskar jag.
Jag är här, jag är stolt, och jag tänker inte be om ursäkt.
Vi har en show.
NORRA NEW YORK
Idag kommer Hillary Clinton och Chelsea Clinton hit…
LATE NIGHT-VÄRD/KOMIKER
…för att leka med mig.
Otroligt att de kom att tänka på mig.
"Vi gillar det du gör och vill prata med dig om det."
Galet.
Amber Ruffin var nån jag njöt av att se,
för hennes energi är makalös.
Efter att ha sett henne i åratal på Late Night with Seth Meyers,
och nu The Amber Ruffin Show,
känns det som om jag vill ha henne som vän.
Längtar efter att träffa henne.
För att förbereda mig,
har jag ställt fram lite lime för att representera margaritas fullt ut.
Jag representerar ständigt mina margaritas.
Här står vi på Hudsonflodens banker.
Det är vackert.
-Hej! -Hej!
Hej, välkomna! Kom in!
Hej!
Kan jag inte krama dig? Vi har ju alla testat negativt.
-Hurra! -Ja! Varför inte?
-Låt oss fira vår negativitet! -Åh, ja!
-Det här är min mamma och pappa. -Wow.
Här är när de kom för att se en show
-på The Second City. -Nej!
Jag brukade uppträda där i Chicago.
När jag var barn tänkte jag: "Jag ska ha min egen postrunda."
Man får vara utomhus, gå omkring, shortsen är söta. Jag hade rätt.
Men icke, jag flyttade till Chicago för att uppträda på The Second City.
-En fantastisk plats. -Det är det verkligen.
Sen flyttade jag till Amsterdam och var med i Boom Chicago.
Boom Chicago är en teater i Amsterdam
-med berömda elever så som… -Du själv.
…Amber Mildred Ruffin…
-…Jason Sudeikis… -Wow.
…Seth Meyers, Jordan Peele. Och sen flyttade jag till LA,
för då hade jag fått tillräckligt självförtroende för att säga:
"Okej. Om jag gjort Second City och även Boom Chicago,
kanske jag kan försörja mig på… …skådespeleri eller komedi.
Men icke. När jag kom till LA, så skrev jag mest.
För det var ingen som sa:
"Vi söker en svart 35-årig kvinna som är lite nördig.
Vi har skrivit henne och rollbesätter…" Ingen gör så.
Så jag tänkte: "Okej." Jag insåg att om jag ville göra nåt…
-Fick du skriva det. -…fick jag skriva det.
Den här våren,
se historien om den svarta kvinnan som blev världskänd forskare,
erkänd cellospelare
-och aktivist. -Förändringens tid är nu…
Och en man som var vit medan hon gjorde det.
Hennes mick var för hög, men jag fixade det.
Fixad tack vare mig.
När jag först fick jobb på Seth Meyers
var jag den enda svarta kvinnan som skrev för en talkshow på kvällstid.
-Wow. -När var det?
2014.
-2014. -Ja.
Inte så länge sen.
Men när George Floyd mördades,
sa jag: "Jag har trakasserats av polis en miljard gånger.
Jag borde berätta för kameran om alla de gånger
jag trodde jag skulle bli mördad av polisen."
En gång när jag var tonåring, hade jag precis börjat köra bil.
Jag bodde i Chicago, och gjorde bokstavligen hoppsasteg längs gatan.
Jag trodde jag skulle på fest.
En gammal vit polis ser en ung svart person.
Hans vapen är draget och han säger:
"Stanna där! Händerna på bilens motorhuv!
Stanna den bilen!"
Och jag tänkte: "Det är så här jag dör."
Jag berättade en ny historia i varje show den veckan.
Ikväll har jag slut på historier.
Skojar bara. Jag har fler.
Sen hade jag varit med rätt mycket i programmet.
Det var liksom: "Ni känner mig. Jag är helt enkelt en…
Jag är en knäppskalle, lite nördig, och inte hotfull på nåt sätt."
Ändå behandlades jag så.
Jag tror att det berörde många, för det kvittar vad man gör.
Om rätt polis hittar en så gör de det de gör.
Hur påverkade det författarrummet och dem du arbetar med?
Tror du att dina vita kolleger förvånades?
Absolut. Alla sa: "Jag hade ingen aning."
Att göra den resan tog, jag vet inte, kanske två år.
-Vet du vad, Loretta? Du är helt okej. -Tack, Earl.
Av nån anledning intresserar det mig att vinna din respekt.
Man kan hitta en begåvad svart författare varsomhelst,
för de har inte fått några chanser och har jobbat ihärdigt och hårt.
Så när man hittar dem är de redo.
Jag lärde mig att det stämmer när jag startade The Ruffin Show.
-Hon. -Som.
-Ger. -Tillbaka.
-Allt. -Är.
-En. -Genialisk.
Loser.
Sant.
Hon levererar bitskt. Försöker skaffa sig ett jobb till.
Jag finns här! Nära till hands!
Välkomna. Det här är författarrummet.
Rummet är den lyckligaste, underbaraste platsen på jorden.
När det blir din tur kommer du ha nåt att presentera.
Okej. Bra.
Det första jag tänkte när jag fick The Amber Ruffin Show var:
"Hur långt kan vi gå?"
För som svarta personer har vi författat med bojor på.
Jag uppmuntrar er att presentera det första ni kommer att tänka på.
Till och med du, Ian.
FÖRFATTARE
Min idé är "Amber blir dubbad". The Amber Ruffin Show blir redigerad av
kritiker av kritisk rasteori.
"Jag är stolt över de svartas motståndskraft.
-De gick från att vara…" -Helt okej!
"…till att excellera.
-När vi först kom hit på…" -Kryssning!
FÖRFATTARE
…fartyg, visste vi att vi hade lite…"
-Kul! -"…svårigheter framför oss."
"Vi såg till våra hjältar som Martin Luther King,
-Rosa Parks och Malcolm…" -Jamal Warner.
"Et cetera, et cetera."
Jag älskar det. Toppen.
När man skriver för det som folk skulle kalla
"den vanliga världen med den vanliga publiken",
när man är svart, vet man att man måste ta alla sina referensramar
och krympa ner dem till det här.
Typ, jag kan inte prata om Babyface. Jag kan inte prata om Mack 10.
-Jag kan inte prata om… Jag vet inte… -Waiting to Exhale.
Waiting to Exhale. Ni vet, jag kan inte prata om: "Kenneth!"
-Så allt krymper till det här. -Du pratar om Jamal.
Denise!
"COSBY" – SÄSONG 1
-Gillar du den inte? -Ställ frågan igen.
Allihop, fem Malcolm-Jamal Warner-idéer.
Och sen… Sen börjar man på en show för och av svarta.
Bojorna tas av och man kan säga vadsomhelst.
Och man kan vara sig själv fullt ut.
Så jobba hårdare.
Jag jobbar så här:
Jag vill att folk ska känna sig mindre manipulerade.
Det är mitt främsta mål.
När domen mot Kyle Rittenhouse kungjordes,
krossade det mitt lilla hjärta.
Och jag tänkte: "Om jag mår så här,
så vill jag inte att ni ska må så här, jag ska hjälpa er."
Bara några minuter innan vi började spela in showen,
blev Kyle Rittenhouse, som anklagas för att ha skjutit tre personer
under en Black Lives Matter-protest, förklarad oskyldig på alla punkter.
Jag lät inte ens domen beröra min hjärna eller mitt hjärta än.
Och medan jag uttalade orden var jag så ledsen.
Jag struntar i Kyle Rittenhouse. Jag struntar i den rasistiska domaren.
Och jag struntar i hur **** den där juryn måste vara.
Vita människor har kommit undan med mord sedan tidernas begynnelse.
Jag bryr mig inte om det. Jag bryr mig om er.
Det är otroligt att jag måste säga detta, men ni är viktiga.
Världen vi lever i nu, och det här vet vi tre,
att uttala sig och göra sig hörd bringar hot och fara.
Och det gör det svårt att orka fortsätta utbilda, informera, få folk att tänka.
Men du fortsätter. Hur gör du det?
Det ligger i vår natur att hjälpa andra och se till att de mår bra.
Det ligger i din natur.
Det ligger inte i allas natur att hjälpa och få andra att må bra.
Men majoriteten av oss vill få kramar och pussar och ryggdunkningar.
Okej, så vi skrev några sketcher, men vi skrev en särskild en åt dig.
-Hurra. -Vill du läsa den med mig?
Det skulle jag älska.
-Och Chelsea… -Ja, ma'am.
…skulle du vilja göra audition för rollen som Chelsea?
Jag försöker bara göra mig själv oumbärlig.
"Idag har jag två speciella gäster, Hillary och Chelsea Clinton.
Vi har så många spännande ämnen att ta upp och…
Vänta lite. Vad är det där?"
-"Vad är vadå?" -"Det där."
Gå till en vacker och glittrande byxdress på en skyltdockas överkropp.
"Det där är den mest praktfulla byxdress jag nånsin sett.
Det är för mycket, men tack. Jag älskar den."
"Vad pratar du om? Den är ingen gåva."
"Tja, som nån som är känd för att alltid använda byxdress,
är det liksom min grej och ingen skulle nog tycka illa vara
om jag paxade den."
"Vänta lite nu. Jag är också känd för att ha byxdress."
"Jag hatar att nämna rang, men jag var utrikesminister."
"Precis. 'Var.'"
"Vi kan avgöra det här som de resonabla vuxna vi är.
Stå på varsin sida av rummet och låt byxdressen välja.
Mina damer, inta era positioner."
"Kom igen, byxdress! Kom till mamma!"
"Vem är en duktig liten byxdress?
Kom hit och klä de här benen, din lille buse!"
"Vill du ha nåt gott? Jag har nåt gott till dig!"
-"Kom hit! Kom hit!" -"Kom hit!"
FÖRFATTARE
"Skyltdockan vacklar obeslutsamt och springer sen ut ur ateljén."
"Nej!"
"Hon är borta.
Allt vi kan göra är att hoppas att hon finner ett bra hem."
"Gå till byxdressen som står framför en kontorsdörr.
Dörren öppnas och där står Rachel Maddow."
"Har man sett! Kom hit och hoppa på de här benen, din lille buse!"
HUVUDFÖRFATTARE
Ja!
Det där var toppen.
Smärtsamt, men toppen.
Jag kan inte tacka er nog. Vilken fantastisk upplevelse.
Jag har alltid hört talas om författarrum.
Här är det!
Jag tror Amber ogillar att framhäva sig själv…
FÖRFATTARE
…men som svart kvinnlig komiker,
att se henne göra det hon har gjort är så inspirerande.
Alltså, hon… Hon bokstavligen bryter ner barriärer.
Eller hur? Det…
-Det är jättecoolt. -Väldigt djärvt.
-Det är därför vi är här! -A-plus till mig.
Så här ser resten av dagen ut.
Vi ska skära upp alla limerna och göra margaritas.
Det är bara därför jag har alla limer.
Visst var det en kul eftermiddag?
Jösses. Det var nog en av de roligare eftermiddagar vi haft.
Vi hade jättetrevligt.
Vi lärde oss så mycket. Vi skrattade mycket.
Det gjorde vi.
Humor är definitivt ett intressant sätt att bringa förändring.
Och det gör mig nyfiken på
andra sätt folk som har klivit fram bibehåller sin emotionella balans.
Det sägs att vi kan ta danslektioner här!
Ja!
Ms Hillary. Första steget…
Jag sätter min dotter i främre ledet.
-Jag står längre bak. -Låt mig spela, coach. Jag är redo.
Dansgenerna i min familj hoppade över en generation.
Testa mig inte.
Linedance är mitt sätt att släppa loss.
Jag har varit sjuksköterska i runt 40 år.
SJUKSKÖTERSKA
Sedan 1979.
Jag är från Filippinerna.
Men ni vet, när man är ung söker man spänning,
man vill lämna landet. Så varför inte åka till Irak?
IRAN–IRAK-KRIGET 1980
Belinda har arbetat i krigszoner.
Hon har skött om personer när aidsepidemin härjade som värst.
ENADE MOT AIDS
År 2020 befann hon sig i epicentret för covid-19 i Queens.
Snacka om att kliva fram.
Belinda, du har tröstat människor och räddat liv.
Men trots allt du upplevt som sjuksköterska,
sa du inte att covid var din allra svåraste utmaning?
Ni vet, jag har sett döden.
Men inte så mycket som den här gången, så många.
-Och det var oupphörligt. -Ja.
Det tog bara inte slut.
Jag läste nånstans
att 4 % av sjuksköterskorna i USA är från Filippinerna.
-Filippiner. -Ja.
Och 30 % av sjuksköterskorna som dog av covid var filippiner.
Och några av dina kolleger insjuknade i covid.
Ja, en av våra sjuksköterskor dog. Jag har nog fortfarande PTSD från det.
Det var första gången det inte kändes som att vara i USA.
Jag var tillbaka i krigszonen.
Och än värre.
Jag fick själv covid.
Blotta tanken på mina patienter… Ni vet, när de inte kan andas
och blir blåa i ansiktet.
Och sen ser man dem dö framför en.
Och när jag fick andnöd var jag så rädd.
Jag tänker mig er, du vet,
alla ni som står i frontlinjen som ofattbart djärva.
Jag är så tacksam mot dig
och alla som dig som kämpar där ute
-för att hålla oss friska och sköter oss… -Ja.
-…när vi blir sjuka. -Ja.
Eller, tacksam, men även ledsen över att vi kräver så mycket.
Det sjuksköterskor gått igenom de senaste två åren är så tufft.
Och de kämpar fortfarande på.
Men det fanns även ljusglimtar. Ni vet?
Den här restaurangen, alla restauranger i området,
skickade oss mat. Frukost, lunch, middag.
Och sen fick vi… Vi fick brev från alla håll och kanter.
Varje gång jag kom ut från sjukhuset, hörde jag hur folk tutade i sina bilar.
Tut! Tut! Tut!
De hedrade oss.
Det fick mig att må så bra. Jag tänkte: "Okej, de stöttar oss." Ni vet?
Vi… Jag är inte ensam. Vi är inte ensamma.
Vi trodde vi var ensamma i att försöka hantera det.
Men vi är inte ensamma.
Borde vi dansa lite mer?
-Det borde vi. Vi kör. -Ja.
Okej.
Ett, två, tre och fyra.
Tillbaka, sex, sju och åtta.
Det här måste jag göra varje vecka.
-Eller hur? -Du bjuder alltid på dig själv.
Jag beundrar människor
som uppfinner saker som främjar vår gemensamma mänsklighet
och hjälper till att lösa problem och finner svar åt oss alla.
Vi behöver fler såna personer.
Och så många fler kvinnor.
Jag är fortfarande chockad att mindre än en fjärdedel av alla patent i USA
går till kvinnor.
Det är inte ofta jag träffar nån som är så motiverad att göra skillnad
att hon i sitt eget kök skapat nåt som kan hjälpa människor.
Det ser ut som ett droglabb, men det är det inte.
I vanliga fall lagar man mat i köket.
UPPFINNARE/ ENTREPRENÖR
Men idag ska vi göra en silikonmask.
Jag träffade Alice i Puerto Rico efter den hemska orkanen där.
Jag minns att jag pratade med min mamma när hon var i Puerto Rico för fem år sen.
När jag frågade hur hon mådde svarade hon:
"Jag har träffat en fantastisk kvinna!"
"Hon har skapat SolarPuffs!"
KRISZONER RUNT OM I VÄRLDEN
Folk bokstavligen opererade på gatorna
och den enda belysningen som fanns kom från ficklampor.
Och Alice skapade hopfällbara och lättransporterade soldrivna lampor.
De var så förnuftiga och geniala.
Att kliva fram på det sättet… Hon förkroppsligar själva tanken.
Herregud!
-Otroligt, va? -Herregud.
Det är så kul att se dig!
-Äntligen får jag träffa dig! -Hej!
Välkomna till min ödmjuka boning.
-Vi är så glada att vara här. -Så upprymda.
Hur hamnar en idé som finns i uppfinnarens hjärna,
en designer som du, här?
Du vet, man brukar säga:
"En orolig mamma är bättre på research än FBI."
Så, min son föddes med astma,
och jag gjorde min research,
och på den tiden hade ett av fyra barn astma i New York.
Det är typ 300 % högre än i resten av landet.
Då fokuserade jag på solenergi.
Du oroade dig för andnings…
-Absolut! -…påföljderna av
föroreningarna som kommer från skapande av fossila bränslen.
Sjuttiofem procent av föroreningarna i New York kommer från byggnaderna,
-inte från bilarna. -För de är så gamla och ineffektiva.
Ja!
Ni vet, luftkonditioneringssystem och belysningssystem stängs aldrig av.
Solen är den kraftfullaste källan till energi
som kommer till jorden varje dag.
Varför inte använda en soldriven lampa och göra den vacker?
Hur många versioner tills du kom på den här?
Typ, 168.
-Wow. -Det här är mega-puffen,
som är en större version av den där, som även kan ladda mobiler.
Nu stajlar du bara.
Vi utvecklas fortfarande.
Men produktionen har pausats, för på grund av epidemin,
gick jag från ett problem till ett annat.
Men läkarna fick så hemska sår i sina ansikten.
Läkarna, sjuksköterskorna och övrig personal…
Exakt.
Man kunde se blåmärkena.
Och sen problemet med de döva,
för döva människor behöver kunna se andras munnar och ansikten.
Nu är vi så gott som ansiktslösa.
Som om vår mänsklighet har avlägsnats.
Man går förbi sina grannar utan att känna igen dem.
Och sen kastade man bort maskerna,
och de är gjorda av plast. De är gjorda av luftspunnen polypropen,
som är dödligt för haven och soptippar och marint liv.
De håller 450 år i havet.
-Miljarder masker per land slängs bort. -Jag visste inte att det var så många.
Men det är logiskt att det gäller flera miljarder.
Det här är 2000-talet. Varför…
Varför i helvete använder vi masker som är gjorda för engångsbruk?
Under lockdown gjorde jag om mitt kök till ett labb.
Så istället för att laga till en kyckling,
ska vi göra en preliminär prototyp av masken.
Delvis kemiexperiment, delvis Julia Childs matlagning.
-Jag gillar både kemi och matlagning. -Thomas Edison.
Det här är härdningslösningen.
Titta på sprutan. Okej.
-Jag är redo. -Det här är silikonet.
-Dra upp. Blanda. Rör långsamt. -Okej.
-För om man rör snabbt… -Vad händer då?
…blir det för många bubblor.
Sjung nåt av John Lennon för dig själv…
Jag tänkte på "Hjulen på bussen".
-Du är inte… -För att mina barn är små.
Man ser att den blir tjockare.
Gör en pöl i mitten.
Följ kanterna tills det rinner av.
Åh, du är duktig. Titta bara!
Är jag?
När började du arbeta på din mask?
Hur långt in på epidemin?
Det var i mars, april.
-Så precis i början? Wow. -2020, ja.
Men det tog ett helt år att få fram en massproducerbar prototyp.
Varför tog det så lång tid?
Du anar inte hur många människor som säger att det inte går.
Nåt sånt har aldrig gjorts tidigare, så du kan inte göra det.
Att sen försöka hitta nån som vill göra ett försök är jättesvårt.
Okej, vad händer nu?
-Vi ställer in den i ugnen. -I den vanliga ugnen?
-Din vanliga köksugn? -Ja, ja.
Ett skäl till att vi ville prata med dig
är för att du försöker komma på hur man ska förbättra saker
eller hur man ska göra det du vill göra, din vision av det du vill skapa möjlig.
Ibland har jag legat på badrumsgolvet i fosterställning.
Men med varje misslyckande,
kommer man till en punkt där man har möjlighet att se runt hörn.
Erfarenhet gör det möjligt.
Trimma kanterna så vi kan ta loss den.
Visst ser det gott ut?
Det är så överväldigande och skrämmande, men om man bara tar det där steget...
-Löser det där problemet… -Ja.
…för den där personen.
Skälet till att jag började uppfinna
var min son.
Och det lilla jag gör nu kommer att påverka
eller ha inverkan på hans barn och barnbarn.
Ser du det hon ser?
Det är precis det jag vill att unga flickor och pojkar ser.
Nån som verkligen kämpar dag in och dag ut,
som misslyckas gång på gång, men brinner för att skapa uppfinningar
som kommer hjälpa människor.
Hillary, jag tror du decimerade den.
Det tror jag också.
Jag tog nog bort för mycket.
Gud, titta på henne.
-Titta på henne! -Där ser man, tjejen.
Titta… Chelsea gjorde den här.
Tack, Alice.
-Vem gjorde det bäst? -Titta?
-Jag menar… -Inte ens i närheten.
Det här är slutprodukten.
Silikonet går att återvinna och filtret är biologiskt nedbrytbart.
-Ska jag prova den? -Ja.
Den är jättecool.
Och man kan använda läppstift.
Jag måste ta fram kameran.
Vilken fin mor- och dotterduo!
Vi ler, och det kan man faktiskt se.
Jackie är en av de otämjbara och djärva kvinnorna.
-Fantastisk. -Hon är brandman i New York.
I åratal gjorde hon det till sitt uppdrag att få in fler kvinnor i brandkåren.
Vart ska de? Deras radio var inte ens på.
Det ska ni veta, måste jag nånsin vara i ett skyttevärn,
skulle hon vara den första jag skulle vilja ha vid min sida.
När jag var liten ville jag hjälpa folk i svåra omständigheter.
Jag visste inte ens att det fanns kvinnliga brandmän.
Jackie!
Det här är sant.
När jag ringde svarade en manlig brandman i telefonen.
Han la på luren i mitt öra.
Han ville inte ha mig här.
Det avskräckte mig inte.
-Hur många klarade Jackie? -Fler än du!
Jag måste förändra inställningen män har till kvinnor i det här jobbet.
Så alla kvinnor som kom in efter mig och behövde hjälp,
med träning, support, mentorskap, då ställde jag upp.
TAKTISK TRÄNING
GRÖNGÖLINGSPAVILJONGEN
Konkurrensen vid intagningsprovet är hög. Över 40 000 personer tar det.
-Wow. -Hur många personer tar sig
från intagningsprov till träning?
Det beror på klassen. Vet du hur jag vet det?
För man måste säga ett visst mantra.
-Vad är mantrat? -Minns du ditt mantra?
-Ja! -Herregud! Då kör jag. Redo?
-Högt och tydligt! -Okej.
Okej. Ma'am, antalet närvarande är 311 högst motiverade…
BRANDMAN NEW YORK
…och djupt hängivna FDNY-gröngölingar, ma'am!
En väloljad, effektiv, blå maskin!
Kör, kör, kör!
-Jag vill typ ställa mig upp! -Ja, ja!
Man måste skrika annars gör man det inte rätt…
Ja. Ja.
Det är samma krav för män och kvinnor.
Trettio armhävningar, 30 situps, alla måste göra dem.
Springa 2,5 km under 12 minuter.
-Fyra pull-ups… -Där gav jag upp.
Jag tänkte: "Det skulle jag klara. Det klarar… Det klarar jag inte."
Jag vill att alla brandstationer i New York…
-Det var mitt mål… -Ja.
-…ska ha minst en kvinnlig brandman. -Visst.
-Och 2006 var jag den 29:e kvinnan. -Ja.
Vi kom till 30 kanske. Det tog oss sex eller sju år.
Jag tänkte: "Det här är löjligt."
Jag ville förändra det mönstret. Hur skulle jag då rekrytera?
Jag sa: "Jag tänker besöka alla sportevenemang,
alla skolor, vartenda college
och erbjuda yrkesvägledning och berätta om min karriär."
Och i och med det, har siffran fyrdubblats.
-Visst känns det bra? -Det känns toppen.
Jag hade inte blivit brandman om det inte var för Jackie.
Hon är den första kvinnliga brandman jag mött. Som läkare, akutsjukvårdare,
såg jag bara hur brandmännen gick in i byggnaderna.
Jag stod där och tänkte: "Jag vill gå in. Det där klarar jag."
Men inte förrän du såg en kvinnlig brandman…
-Precis. -…tänkte du: "Vänta lite.
-Det där fixar jag." Eller? -Ja.
Stöter ni på kvardröjande frågor som:
-"Är du verkligen brandman?" -Hela tiden.
I full utrustning, när man gör samma jobb, märker de inte om man är man eller kvinna.
BRANDMAN NEW YORK
Men när allt är sagt och gjort, då och då,
får man samma reaktion när man tar av sig hjälmen.
Då åker mobilerna fram och de säger: "Det är en tjej!"
-Vi är som enhörningar. -Ja.
De liksom: "Girl power!"
BRANDMAN NEW YORK
Killarna jag jobbar med, de typ: " Visst. Girl power."
De blir lite avis.
Om jag har tur nog att få ta munstycket,
och hela branden ligger framför en,
då kan ingen säga att man inte duger när branden är släckt.
"Släckte hon elden? Släckte hon den?"
-"Ja, det gjorde jag." -Det är en bra reaktion.
Jag gläds inte åt att ditt hus brinner.
Jag är bara glad att jag kunde vara där och hjälpa dig i nödsituationen.
I nödsituationen.
Snabb närvarokoll innan vi börjar.
-Jackie, ta vattnet. -Uppfattat.
Man får en känsla av självrespekt när man jobbar hårt för nåt.
Man går in helhjärtat, varje fiber i ens kropp kämpar.
När man lyckas…
Ursäkta mig. En sekund.
Ingen kan ta det ifrån en.
Vet ni hur svårt det var för mig att hamna här?
Jag är den fjärde kvinnan nånsin som ingår i styrkan.
De ville inte ha mig, nu representerar jag brandkåren.
När jag lovar en ung flicka att stötta henne,
stannar jag till sent och utbildar, springer, tränar.
Jag gör allt i min makt för att få in dig.
Jag tillhör trupp 270. Leta rätt på mig.
Så här gör man, Chelsea. Nu ska du bara…
Som att lära mina barn knyta skorna.
-Precis. Tryck ner de här… -Så är du redo att hoppa i.
-Sen måste jag skaka. -Ja.
-Sätt på hjälmen. -Ja, ma'am.
Okej. Då kommer testet. Nåt som kallas svart mamba.
Sträck dig in, hand över hand, och dra.
-Langa slang. -Det här lär inte gå bra.
-Jo, det kommer det. -Utnyttja det du fått.
-Det är som ett danssteg. -Ja.
Okej.
-Vi litar väl på henne? -Ja.
-Absolut. Jag är redo. -Kom an. Du klarar det. Kör.
Kom igen. Du klarar det själv.
-Titta bara. Dra. -Inte riktigt.
-E-plus. -Fick jag E-plus? Inte ens ett D?
Du måste gå snabbare.
Snabbare. Du släntrar. Det här är inte Champs-Élysées.
-Brådskande. -Kom igen. Gå, gå, gå.
Se hur snabbt … Då kör vi. Kom igen, snabbt. Brådskande.
Boom! Det här klarar du.
-Kom upp en till. Okej. Så ja. -Okej.
Håll nu i dig med båda händerna.
-Placera din kropp framför min. -Okej. Jag är redo.
Redo? Cirkel, cirkel. Som jag.
Ett steg framåt. Gå.
-Bra jobbat. -Tja, visst.
Mamma liksom: "Ni känner inte mitt barn."
Jag hade redan respekt för våra brandmän.
Framförallt våra kvinnliga brandmän, inklusive Jackie.
Men efter att ha tagit på all utrustning och ha försökt lyfta slangen,
-har min respekt ökat. -Ja.
Och du hade inte ens på dig allt det tunga de måste bära.
Jag vet. Jag hade ungefär hälften av det de bär.
-Det gjorde mig mer ödmjuk… -Ja.
…och fick mig att känna ännu mer vördnad och tacksamhet.
De trodde ju i alla fall att du kunde göra det.
-Det är sant. -De tog en titt på mig och sa:
"Du kan få titta på."
Du var en bra cheerleader.
Nu ska vi träffa Kimberlé.
-Snacka om djärv kvinna. Jag menar… -Jösses.
Hon myntade termen "intersektionalitet",
och hon är en av grundarna av den så kallade kritiska rasteorin.
Ni vet, det hela börjar med tanken att i vår historia
är rasismen invävd, ända sen slaveriets tid,
i våra offentliga policys och lagar…
VITT PRIVILEGIUM EXISTERAR
…vilket därför har en påtaglig inverkan på vårt samhälle.
VI ÄR FRAMTIDEN SVART ÄR VACKERT
Hon har hjälpt så många människor förstå…
KÄRLEK ÄR MAKT TÄNK ER RÄTTVISA
…sätten rasism och ojämlikhet är inrotade och vidmakthållna i USA.
Hon är en banbrytande juridisk forskare, juridikprofessor och obändig förkämpe.
Vissa har försökt skapa kontrovers kring hennes arbete
för att förhindra att man lär ut USA:s sanna historia.
Ni ska inte få lära mina barn
att de är rasister bara för att de är vita.
Skäms!
Trots allt det här, fortsätter Kimberlé kliva fram.
-Hej! -Hej, Kimberlé!
-Hur mår du? -Hej!
FÖRKÄMPE/PROFESSOR
-Trevligt att råkas. -Gud, jag är så glad att se dig.
Jag är så hedrad.
Vi är glada att få prata med dig, Kimberlé.
Du har bokstavligen stått i frontlinjen
vad gäller att kliva fram och göra sin röst hörd i åratal.
-Och det har blivit svårare. -Ja.
Under vår livstid kunde bara 8 % av high school-elever
korrekt återge skälet till inbördeskriget.
Och det var innan det senaste försöket att radera historien.
Så vi började inte med en särskilt kunnig publik
vad gäller dessa frågor.
Kritisk rasteori är inte en attack på vita.
Nej.
Den hävdar inte att USA är det sämsta landet nånsin.
Den fastslår att det hände vissa specifika saker
och hur lagarna hjälpte till att göra det möjligt.
Genom att kunna ge folk ett konkret exempel på kritisk rasteori
kan man hjälpa folk förstå vad som behöver hända nu.
Det är därför vi är här.
Ibland jämställer jag kritisk rasteori med arkeologi.
Ni vet, 200 meter bort
finns en historia om svarta människor som inte berättas.
Seneca Village var ett blomstrande samhälle
av övervägande afroamerikanska landägare
som utplånades för att skapa det som nu är Central Park.
Kände du till Seneca Village innan?
Jag hade bara hört lite grann om det.
För historien har begravts.
Det fanns inga bekräftade foton av Seneca Village.
Så det vi vet om den livliga gemenskap som fanns där
kommer från arkeologiska utgrävningar.
"Before yesterday we could fly" är en afrofuturistisk utställning
som samlar konstnärer
för att återskapa hur ett hem i Seneca Village hade sett ut
om det hade ärvts i flera generationer.
SMÖRKÄRNA TEKANNA
KRUKA
Och jag förstod inte hur övergången
från dåtid till nutid till framtid skulle kunna åskådliggöras.
TALLRIK
Och det är verkligen fascinerande.
PORTRÄTTKOPP ASKKOPP MED KRONA
Strukturen av den gamla eldstaden är nästan som en portal
som transporterar en till framtiden på andra sidan.
För mig symboliserar det här egendomsförlust under århundraden.
Det fanns tre kyrkor, femtio hem,
två skolor och begravningsplatser
när Seneca Village utplånades av New York 1857.
Konstnären har tagit delar av undersökningen och inkluderat den
i den här fantastiska tapeten som omgärdar utställningen.
UTVECKLING OCH POTENTIAL, FÖRLORAD (OM OCH OM OCH OM…)
En historia om att om man saknar politisk makt
och rättigheter som kan hävdas,
så även om man håller sig till reglerna, arbetar hårt, förvärvar,
gör allt man blir tillsagd,
tillhör man en grupp som alltid kan fördrivas.
Jag älskar Harriet Tubman-verket…
GRÄVBAR UNDERJORD
…för att det många inte erkänner är att USA:s rikedomar,
det som gör oss så starka, kom från svarta kvinnor.
År 1790 fanns det 700 000 slavar.
I slutet av inbördeskriget fanns det fyra miljoner.
Varifrån kom de alla?
Och det var efter slavhandelns slut. Så hur gick det till? Hur gick det till?
Om man betänker vilka landets mödrar verkligen är,
så är det de svarta kvinnorna.
Men ingen pratar om det, för den delen av historien är också begravd.
Så mycket av utställningen handlar om hår.
Den här handlar om Bantu-knutar.
Håret på höjden. Inspiration.
Och min favorit är afrokammen och den varma kammen.
HÅRKAM CA 1851
VARM KAM
De förkroppsligar min komplicerade relation till min mor gällande hår.
Min mamma var radikal på de flesta sätt, förutom när det gällde hår.
Min mamma var skollärare.
Hon ansåg fortfarande att naturligt hår, främst svart hår,
såg oprofessionellt ut.
-Hon ville skydda dig. -Hon ville skydda mig.
Hon ville att jag skulle få alla tillgängliga möjligheter
och inte underskattas på grund av min frisyr.
Så när jag ser den här afrokammen
tänker jag på när jag äntligen kunde ha afro.
Jag avgudade Angela Davis,
och jag minns att jag såg många av klippen
när hon kom ut från rättegången.
Hon gjorde alltid så här, så jag tänkte:
"Det där är det jag vill. Det är vad jag vill bli."
POLITISK AKTIVIST
Det finns platser just nu i USA
där jag kan bli avskedad för den här frisyren jag har.
-Vissa stater har nu en CROWN-lag. -Ja.
DEN FEDERALA CROWN-LAGEN FÖRBJUDER DISKRIMINATION PÅ ARBETSPLATSEN
BASERAD PÅ NÅGONS FRISYR.
Men i de flesta staterna
kan man diskriminera folk för att de har locs, flätor…
Det råkade sammanträffa med svarta kvinnor.
Det råkade växa ut ur svarta kvinnors hår.
Och att kalla det oprofessionellt är att säga
att vi inte är vana vid såna som du på den här platsen.
Sen tog jag en övergripande titt och såg att det var mer än bara en lag.
Det var även feminism.
Det var även sättet de svarta kvinnornas upplevelser
inte alltid passade in i begreppet feminism.
Och mycket av det har väl gått förlorat?
Det är bara rasdiskrimination.
Mycket av det jag försöker göra med kritisk rasteori
är att gräva fram såna saker.
Det är som ett arkeologiskt verktyg. Okej?
Vi vill titta under det vi står på
och avslöja historierna som inte har berättats.
Många människor visste inte att de första målsäganden
i de flesta fall av sexuella trakasserier var svarta kvinnor.
De visste inte att Rosa Parks gjorde sig ett namn
genom att försvara en svart kvinna som utsatts för gruppvåldtäkt.
Jag vill ofta återuppleva ögonblick som Rosa Parks,
inte när hon först blev känd för den breda massan,
utan vad som hände före det.
Jag vill vara säker på att om 200 år
kommer Sojourner Truth och Angela Davies och förhoppningsvis nåt jag skrivit,
vara lättillgängligt för folk så de slipper blottlägga det
som vi var tvungna att blottlägga Seneca.
Ett skäl till att vi anser dig vara en djärv kvinna
är inte bara för att du skapat användbara verktyg
för att relatera till vår historia,
utan för att du inte skrev och sen flydde till en bergstopp.
Sättet du försöker gräva fram människors historier
så de kan ses och uppskattas, förstås,
det är en svår uppgift, Kimberlé. Det är jättesvårt.
Är du fortfarande hoppfull?
-Jag skulle säga att jag är envis. -Det gillar jag.
Jag vägrar bli tillsagd: "Nej, du får inte tala."
Jag vägrar bli tillsagd: "Erfarenheten du talar om är inte verklig."
Jag vägrar bli tillsagd att det kvittar.
Men det människor gör av det jag skriver om,
det kan jag inte kontrollera.
Men när människor har en uppfattning som låter dem namnge sin upplevelse,
som låter dem värdera de uppfattningarna
och kämpa för att bevara dem, det är då jag är som mest hoppfull.
Snacka om att kliva fram.
Det måste man.
Vi lever i en väldigt kaosartad, svår tid.
Och det är mycket som händer.
"Enligt en nygjord undersökning tror 10 % av amerikanerna
inte på klimatförändringen."
"Grabben, vad är det för fel på dig?"
Trots det, måste man kunna lita på dem man är med.
Så där ja.
Kom så dansar vi.
Och vara villig att prova saker som kanske inte fungerar.
Det var det här jag borde ha fått loss.
Du är jätterolig.
Det ni gör är roligt, en bra show, men det är mer än så.
Känner ni nånsin det? Att ni är en del av nåt större?
Jag vill hoppas… Jag vill tro att det är sant.
Och nån gång ibland får man ett mess av nån och tänker:
"Vad glad jag är att du sa det här högt
för jag kände likadant. Tack för att du bekräftade min känsla."
Och sen tänker jag: "Sånt är viktigt."
Jag blir jämt tillsagd att pensionera mig, men jag säger: "Än kan jag hjälpa till."
Du är inte ensam, leta rätt på mig. Behöver du mig så peppar jag dig.
Ta ett… litet steg. En procent om dagen räcker.
Sen i efterhand ser man framstegen.
Undertexter: Victoria Heaps